Hej jag heter Christina Nordell
och arbetar på Centrum mot våld i Umeå
som barnahussamordnare och möter barn som upplever våld.
Ni har ju nu lyssnat till polisen
som fokuserat på vuxna som utsätts för våld i nära relation,
och framförallt talat om den viktiga pusselbit
som ni kan bidra med
och detsamma gäller ju med socialtjänsten.
Att vi behöver era observationer.
Skillnaden är att polisen utreder brott
och vi utreder barns behov av stöd och skydd.
Och fokus på det jag kommer prata om, det är barnen.
Att göra en orosanmälan och vårt arbete på socialtjänsten.
Jag tänker att vi börjar med att se en film
som heter “Våld löser inget”
Filmen är från allmänna barnhuset och syftet är
att vi ska få en känsla för
hur många barn vi faktiskt pratar om.
Ja nu när vi har sett filmen
så förstår vi att det här är ett stort samhällsproblem.
Att det finns ungefär 210000 barn
som upplevt våld i hemmet någon gång
och 5 % har gjort det ofta.
Det här gör ju att du och jag och vi alla här
har ett eller flera barn i vår närhet
som upplever våld i hemmet.
Och så vet vi att det är ganska få barn
som faktiskt berättar för oss vuxna om sina upplevelser
utan de berättar gärna för en jämnårig kamrat.
Att upptäcka och agera för barnens rätt till stöd och hjälp
och ett liv utan våld. Så blir ju-
Ja det blir allas vår uppgift och,
det här tror jag att ni kommer ihåg från det polisen sa,
att det här är en uppgift för oss alla i samhället
inte bara vi som möter barn.
Ni ser på bilden en siffra från Umeå
och det är då Unga 20 där man frågar barn i skolan.
Och där är det cirka 180 ungdomar
som har sagt att de utsatts för våld i hemmet.
Och som sagt, då vet ju vi
att det är bara en liten del av alla som utsätts.
På Barnahus hade vi drygt 100 ärenden 2020.
Och det är ju betydligt många fler barn som utsätts.
Så vi behöver hjälpas åt.
Jaha, då var det filmtajm igen då.
Och nu blir mer fokus på men vad händer då
när någon har gjort ett barn illa.
Och det här är film som jag ibland ser tillsammans med barn:
Barnens reflektioner handlar ofta om just den där bilden,
om ni minns, med tankar som snurrar i huvudet.
Den här bilden som talar om
hur kan det bli när man har upplevt våld.
Barn blir tysta, barn hamnar i bråk.
Och just det avsnittet av filmen
blir ofta en bra ingång för oss att faktiskt tala om
hur det kan bli för just dem.
Hur har det varit för dem att leva med våld?
Och gemensamt för många av barnen,
det är känslan av skam och skuld.
Och i alla våra samtalsrum så står det att läsa på tavlan,
borde ha stått här bakom mig, tänker jag nu:
Att det är aldrig barnens fel
när vuxna slår, hotar och skräms.
Och att det inte är barn fel,
det är något som vi återkommer till under alla samtal.
Likaså de andra budskapen som ni ser på skärmen att:
Du är inte ensam och du har rätt att få hjälp
är viktiga saker att ge barn.
Och precis som vi vuxna så reagerar barn på olika sätt.
En del får stora bekymmer, andra mindre.
Men att barn far illa av våld i nära relation,
och att våldet utövas på den plats som ska vara trygg.
Där man ska kunna koppla av och ha det skönt,
nämligen i hemmet
gör ju att det kan bli svårt för barn,
och även i vuxen ålder.
Jaha och ni då när ni är på jobbet och kanske
får oro för vad är det som händer i den här familjen.
Ska vi göra en orosanmälan?
Och då tycker jag att viktigt att tänka på
att det heter ju orosanmälan,
därför att det man anmäler till oss,
det man berättar för oss,
det är att man känner oro för ett barn och för en familj.
Om man vill ju att de ska få hjälp.
Många ställer ju den här frågan
när man är ute och föreläser:
Ja, men tänk om jag fel? Hur blir det då?
Det är ju bara misstankar, det är bara något jag tror.
Tänk om jag har fel? Jag vet du inte!
Men om vi vänder på saken. Och så säger vi:
Men tänk om du har rätt?
Då kanske vi kan också känna-
Och det här vet jag att polisen också vara inne på att:
Ja, men jag gör ju det här för barnens skull,
för att hjälpa och skydda.
Och man behöver inga bevis.
Man behöver inte göra någon egen utredning
utan polisen gör polisutredning
och socialtjänsten gör socialtjänstutredningen.
Och är man osäker så är man alltid välkommen att ringa
och samråda med mottagningsenheten på socialtjänsten.
Även vi som är professionella ringer ibland och vill drifta,
för att det kan vara svåra saker att prata om.
Och som sagt, vi behöver er hjälp,
så det är viktigt att också våga.
För det krävs lite mod att göra en orosanmälan
när ni känner oro för ett barn eller för en familj.
Och då kan man ju undra vad gör vi då?
Vad gör Socialtjänsten?
Om vi nu gör eller ni då gör en orosanmälan
Vad händer med den?
När den kommer in till oss, vad händer då?
Jo, då är det väldigt mycket som är lagstyrt.
Nämligen att vi måste göra en skyddsbedömning
inom 24 timmar.
Och sen görs det en förhandsbedömning
men om det är misstankar om att barn är utsatta
då startar man en utredning direkt.
Och så ser ni att jag har skrivit BBIC där
och har gjort en liten triangel bredvid.
Och det betyder Barns behov i centrum.
För det är ju som det vi utreder.
Vad har barnet för behov?
Har det här barnet behov av att vara skyddat?
Behöver barnet någon form av stöd och hjälp?
Och då tittar vi på-
Ja men ni ser det är som en triangel,
det vill säga att vi tittar på barnets behov,
vi tittar på föräldraförmåga
och vi tittar på hur familjen har det i sin miljö.
Men som sagt, det är barnet i fokus.
Och vi behöver ha gjort våran utredning inom fyra månader.
Och sen så beslutar vi då om eventuell insats.
Det som kan många anmälare kan tycka är konstigt är:
Men varför får vi inte veta någonting?
Vi vill ju veta liksom hur har det är gått?
Har det gått bra? Har barnet fått någon hjälp?
Har ni kommit fram till någonting?
Och det kan vi inte meddela.
Vi är belagda med sekretess helt enkelt.
Det vi kan tala om är: Tack vi har fått eran anmälan,
men vi kan inte agera mer än så.
Längst ner på bilden
har jag skrivit nåt som jag tänker är viktigt att veta,
nämligen att det vi jobbar med på socialtjänsten,
det är allians med familjen.
Vi jobbar med samtycke, information och kommunikation.
Alltså vi behöver jobba för att man tillsammans ska känna
att vi ska göra någonting bra för barnet och för familjen.
Och det här innebär ju att-
Många tänker att vi omhändertar barn, och det är det vi gör,
men det är verkligen inte så.
Det är det vi gör minst på socialtjänsten.
Så det innebär ju också att skulle det vara så att
ni har gjort en orosanmälan och så går ett par månader
men er oro finns kvar.
Det hände nya saker i samma familj.
Så gör en ny anmälan.
För som sagt vi vet ju inte det som händer
på samma sätt som man kan göra i skolan
eller i Bostadsrättsföreningen
eller vart man nu bor nånstans.
Så att det är väldigt viktigt att vi kan samverka.
Hoppas att det har framgått under den här stunden
att tillsammans så kan vi göra skillnad
och att du kan göra skillnad.
Jag då som har förmånen att samverka
med flera olika myndigheter och många olika människor,
ser ju hur viktigt det här är för att kunna upptäcka,
för att kunna agera och för att kunna stödja de här barnen.
så tänkte att jag ville avsluta med lite kontaktuppgifter
och egentligen så är det absolut viktigaste
den här mottagningsenheten
där man kan faktiskt ringa och prata om ett ärende,
man behöver inte ens en gång tala om vem man är
om man inte vill det.
Man behöver inte tala om vad familjen heter.
Man kanske vill bolla och fundera tillsammans:
Är de här någonting som verkar-
Något som jag ska anmäla till socialtjänsten.
Sen har jag tagit med våra telefonnummer på centrum mot våld
för det kan ju vara så att ni själva,
eller att ni känner någon,
som har behov av vårt stöd.
Vi är uppdelade och de viktiga är ju då mottagningen
för de som är utsatta för våld
och dom som är rädda för att kanske utöva våld,
eller som har utövat våld.
Och sen barnen och Trappan,
kan man undra varför står det så?
Det är en modell som man jobbar med just för barn
som har levt med våld.
Och sen Barnahussamordnaren, och det är då jag.
Och jag vill bara säga att ni är alltid välkomna
att höra av er i stort eller smått.
Tack för att ni lyssnat.